Norcrossov skafander bol výrazne iný ako sme zvyknutí v súčasnosti.
Tvorila ho látka potiahnutá vrstvou prírodnej gumy, hlavu chránila
mohutná a ťažká kovová prilba so sklenenými priezormi, ktorá vodotesne
priliehala k obleku. Do prilby z povrchu viedla hadica zásobujúca
potápača čerstvým vzduchom.
Myšlienka vyrobiť oblek, ktorý by ľuďom umožnil zotrvať dlhší čas pod
hladinou, nebola v tom čase žiadnou novinkou a americké úrady
zaregistrovali už niekoľko patentov potápačských oblekov. Norcrossov
vynález sa však od svojich predchodcov výrazne líšil, pretože na rozdiel
od predchádzajúcich oblekov vyrobených z látok a kože dokázal svojho
nositeľa udržať prakticky celého v suchu - Norcrossov skafander je preto
predchodcom suchých oblekov používaných potápačmi aj v súčasnosti.
Predchádzajúce obleky, ktoré prístupu vody k telu nedokázali zabrániť,
boli predchodcami mokrých oblekov používaných aj v súčasnosti.
Tajomstvo úspechu a najväčší rozdiel v porovnaní s predchádzajúcimi
oblekmi spočíval vo využití prírodnej gumy – kaučuku. Stromy, z ktorých
sa získaval, sa pestovali v juhovýchodnej Ázii najmä na území Thajska,
Malajzie, Indonézie a Kambodže v oblasti označovanej ako Indočína, preto
bol kaučuk v tom čase známy aj ako indická guma. Plastickosť kaučuku
umožnila naplnenie obleku vzduchom, čím medzi telom a vodou vznikla
vrstva vzduchu chrániaca nositeľa pred vplyvom okolia. Vzduch v obleku
by však spôsoboval vznášanie potápača nad dnom, Norcross preto zaťažil
topánky skafandra. Využil na to kovové broky.
Testovanie obleku prebehlo v roku 1834 vo Webbovej rieke v americkom
štáte Maine. Dopadlo úspešne, potápač sa dokázal po dne pohybovať bez
problémov, americké úrady preto Norcrossovi 14. júna 1834 udelili
patent.
Leonarda Norcrossa práca na potápačskom skafandri nadchla až do tej
miery, že svojho syna pomenoval Submarinus, hoci neskôr v živote venoval
viac času profesii priemyselného mechanika – inštaloval, udržiaval a
presúval strojové zariadenie rôznych fabrík, elektrární a výrobných
závodov. Okrem toho však prednášal o astronómii a striedmosti a pôsobil
aj ako pastor.
Tvorca prvého suchého potápačského obleku zomrel v Dixfielde o vyše 30 rokov po úspešnom teste svojho vynálezu, 10. marca 1865.
Norcrossov vynález svojho tvorcu prežil a ďalej sa úspešne vyvíjal.
Postupujúci technický pokrok a objav nových materiálov ako je napríklad
neoprén úspešne zmenil aj podobu potápačských oblekov. Vznikli tak
napríklad ochranné obleky s hadičkami na studenú či teplú vodu alebo
atmosférické obleky udržiavajúce vo vnútri tlak jednej atmosféry aj v
prípade ponorov do veľkých hĺbok. Ich výhodou je, že potápači po ich
použití nemusia absolvovať dekompresiu, pretože sa neustále nachádzajú v
prostredí s rovnakým tlakom, akoby stáli na brehu mora.
Rôzne typy potápačských oblekov je v súčasnosti možné aj rôzne
kombinovať, potápač tak môže mať na sebe napríklad termo oblek s
hadičkami, ktorý ho ochráni pred teplotou okolitej vody, a na ňom môže
mať suchý oblek chrániaci pred prístupom vody samotnej. Potápači vďaka
tomu môžu pracovať napríklad v ľadovej arktickej vode alebo v horúcich
termálnych prameňoch.